Din episoadele precedente…
Să facem un copil.
Ai un traumatism. Poate e de la atacul aberului sau de la altceva.
- Nu pot avea copii. - Ești sigură?
Ne înconjoară! Cu fiecare clipă, sunt tot mai mulți!
Experimentul s-a încheiat.
Gândește-te! Dacă o ucizi, murim toți!
Poate a scăpat acum două minute sau acum două ore.
A săpat din exterior până a ajuns la conductă.
O să ne omoare pe toți.
Abigail e o fetiță grozavă. O fetiță excelentă!
Tatăl ei e senator.
Mama ei are o organizație caritabilă. Vor o soluție rapidă și discretă.
- E bine să joace badminton? - Nu e un sport solicitant.
Mai bine să nu dea de bănuit. Nu are nici trei luni.
Iat-o, blonda.
Și tatăl cine e?
O vedetă de lacrosse. A fost la Univ. Chamberlain anul trecut.
- Acum e la Harvard. - Copilul se va naște în decembrie?
- Da. - Bine.
Plec într-o călătorie lungă la sfârșitul anului.
Ar fi bine să rezolvăm până atunci.
Alegerea momentului e totul, nu?
BUN-VENIT ÎN WAYWARD PINES
Ar putea fi mii sau chiar mai mulți.
De ce se adună?
Pare a fi Margaret. S-ar putea să se fi întors la femele, dar…
Vino să vezi!
- S-ar putea să fie pe moarte. - Au și alte femele.
Dacă le moare căpetenia, o să aleagă alta. Dacă le astupăm tunelurile, sapă altele.
- Dacă e pe moarte, poate câștigăm timp! - Cât timp, Kerry?
N-avem decât o soluție. Cheamă-i pe CJ și dr. Yedlin.
MCCONIGLES ÎNGHEȚATĂ ȘI CIOCOLATĂ
ÎNCHIS
Zău așa! A ales, amice! N-am chef de predicile tale!
Nu de asta am venit. Am trecut peste.
Bravo!
- Să mă invitați la aniversarea nunții. - La petrecerea pentru bebe.
Nu știu cât timp mai avem.
Poate câteva zile, poate câteva ore, dar, în orice caz,
nu-mi trăiesc ultimele clipe la cheremul puștanului.
Vreau să-mi spui în ce tabără ești.
- Eu nu contez. - Nu, chiar deloc.
Dar vreau să meargă ca pe roate, iar tu mă poți ajuta.
Dar, cu tine sau fără tine, tot o fac.
N-o să-ți bag bețe în roate, dar nu pricep planul.
Tocmai le-a revenit căpetenia. Sunt un milion de aberi, așa zic toți.
Cică pot săpa tuneluri și face scări.
Nu se mai pune problema dacă ne atacă, ci când.
Așa că o să te susțin. Da, sunt de acord cu schimbarea de regim.
Dar care e planul, Theo?
Ai vreo tactică secretă, vreo pastilă miraculoasă contra bolii,
ca să scăpăm de belele?
Sau vrei doar să-ți scrie altceva pe cruce?
Doctore Yedlin!
Ne-a chemat în complex.
Avem hrană pe o lună.
Nu avem medicamente.
Sunt cu miile chiar dincolo de gard.
Iar acum le-a revenit căpetenia și ne pot ataca în orice clipă.
Ne-am putea resemna.
Le-am spune cetățenilor.
Le-am da ocazia să se pregătească.
Să se îmbrățișeze, să-și ia rămas-bun și să aștepte inevitabilul.
Sau am putea lupta.
Încă avem un atu.
Pilcher.
El a crezut.
Tocmai de asta ne-au și adus aici.
Intervalul a fost greșit, dar ideea a fost bună.
Capsulele?
Ne vom întoarce aici, în munte, unde am renăscut cu toții.
- Cât mai repede. - Nu!
Vom adormi din nou cu toții.
Trei ani.
Am încercat metoda clasică de atâtea ori!
Din cauza mea? Din cauza ei? Cine mai știe?
Acum, când natura dă greș, sunt atâtea și atâtea soluții noi.
Ajungi să tânjești să fii mai tânăr.
Așa că iată-mă.
Singur.
Vreau să las ceva în urmă.
Nu are a face cu averi și nici cu titluri…
ci cu slujirea unei cauze și cu conducerea viitoare.
Cu dragostea.
Dragostea necondiționată.
Pentru omenire.
Bună, Abigail!
Nu te credeam așa bătrân.
Cum te simți?
Mă rog…
mă mișc cam greu.
Interviul de la Princeton e suspendat.
Dar mă descurc.
- Ferma animalelor? - Da.
E din bibliografia obligatorie de vară.
Există și obligații mai neplăcute.
„Acolo, sus, tovarăși!
Acolo, dincolo de norul acela întunecat,
acolo se înalță Muntele de Zahăr Candel.
Țara fericită în care noi, biete animale, ne vom găsi tihna după atâta trudă.”
„Făpturile se uitară de la porc la om,
apoi de la om la porc și iarăși de la porc la om,
însă deja nu-i mai puteau deosebi.”
Da, dar să știi că e cam idealistă.
La început. Ai terminat-o?
Regulile sunt bune uneori. Chiar vitale.
- E o alegorie. - Deci nu înseamnă nimic?
Poate însemna ceva acum 20 de ani sau va însemna peste 20 ori 20.000 de ani…
dar lumea mea nu e așa.
Deocamdată.
În fine, mi-a părut bine să te cunosc, Abigail.
Îți mulțumesc pentru timpul acordat.
Jason.
Așa îi spun.
Bună dimineața!
Ca lider al acestui oraș, am avut multe roluri.
Însă, mai presus de orice, m-am străduit să fiu sincer.
V-am spus sincer ce e acest oraș,
unde suntem și cine suntem, așa că voi fi sincer cu voi și acum.
Dușmanii sunt tot mai aproape și mai numeroși ca niciodată.
Nu știm ce au de gând.
Trebuie să punem răul înainte.
Că o invazie e iminentă.
Trebuie să evacuăm orașul de urgență, spre binele vostru!
Din fericire, avem un plan.
După această întrunire vom începe să-i mutăm pe cetățeni
înapoi în munte, unde vom adormi din nou până când aberii vor fi dispărut.
Nu e niciun pericol.
- E singura soluție. - Cât timp?
O sută de ani? O sută de mii de ani?
Încă nu s-a hotărât.
- Și apoi? - Să mergem acum în munte!
Ba nu.
Sunteți peste o mie de oameni. Ne trebuie un sistem ordonat.
Mergeți acasă și așteptați instrucțiuni. Vom veni să vă luăm.
Pilcher și savanții lui au perfecționat procesul în zeci de ani.
CRIOGENIZARE
Dar nisipul vulcanic și dioxidul de sulf ucid bacteriile, deci e foarte sigur.
- Deci suntem morți în capsule? - Nu morți.
Vă oprim, ca să vă pornim din nou.
Eu vă voi supraveghea, să fiu sigur că nu pățiți niciunul nimic.
Știu că unora li se pare bizar. V-ați născut aici.
Lumea voastră se reduce la acest oraș.
Dar am petrecut mai mult timp în capsule și în afara lor chiar și decât Pilcher.
TIMPUL ZBOARĂ!
Am dormit, m-am trezit, am adormit iar. Uitați-vă la mine, nu am pățit nimic!
Visezi?
Câteodată.
S-a ivit o problemă.
- Am efectuat niște teste dimineață. - Și?
Putem începe. Avem niște capsule goale dacă aveți sugestii de ultim moment.
Cu zece zile mai devreme. Mulțumesc!
Am hotărât pozițiile exacte?
Scuze.
Alo?
Eu sunt.
Abigail a avut complicații.
Cum adică?
A intrat în travaliu mai devreme. Nu a fost o naștere ușoară.
Când?
Azi-noapte.
Bebelușul nu a supraviețuit, dar ne bucurăm că am salvat-o pe ea.
Desigur.
Ținem legătura.
Desigur.
Mă bucur că n-a pățit nimic.
Salutați-i din partea mea pe Abigail și pe părinții ei.
Ne pare rău.
Devansăm plecarea sau respectăm graficul?
David?
Ar mai fi câteva zile.
El era puntea.
- Era perfect. - Îmi pare rău.
Toți copiii sunt perfecți, dar ține de noi să-i educăm bine.
Poți găsi altul.
Nu mai am timp.
Ești sigur?
Capsulele goale trebuie încărcate. Am triplat voltajul gardului.
Am alimentat complexul și tot orașul cu reactorul principal.
- Aici n-am alimentat nimic. - Deci nu sunt încărcate.
Ba unele sunt. Altele nu vor avea energia necesară.
Dacă băgăm oamenii în ele, vor muri.
De ce n-ai verificat? Am anunțat!
- Am testat cât de curând am putut. - Câte avem?
Câte capsule funcționează? Câte vieți pot salva?
Exact 571.
Bună!
Suntem gata.
- Poftim? - Suntem gata să adormim din nou.
Mergeți acasă, venim noi să vă luăm.
Lasă, așteptăm aici.
Doctore Yedlin!
Caut o rază de speranță în mormanele astea.
Măcar te-ai gândit cât o să-i adormi iar pe oamenii ăștia?
Sau o faci la plesneală?
Oprește-te din ce faci acum. Vreau să te apuci de altceva.
Vreau evaluări medicale ale cetățenilor.
- Examinări? - Da.
- Revizuiește fișele pe care le ai. - Ale tuturor?
Caută afecțiuni preexistente. Acordă-le un punctaj de la unu la cinci.
Îmi trebuie în câteva ore. Fă tot ce poți. Evacuarea nu începe fără evaluări.
Nu-i poți lua pe toți, așa e?
Vrei să știi starea lor ca să decizi pe cine iei și pe cine lași să moară.
Unele capsule nu merg.
Nu-i putem lua pe toți, ci doar puțin peste jumătate.
Doar tu și CJ știți.
Trebuie să-i triez.
Nu.
Loteria e singura opțiune corectă și morală.
Unii oameni sunt esențiali, doctore.
Tu, de pildă. Dacă ai pierde la loteria asta?
Aș accepta.
Binele general ar suferi.
Vom lua Prima Generație, dar trebuie oameni cu pregătiri esențiale,
pentru a putea reclădi civilizația.
- Fără disidenți și „defecți”. - Da.
Dacă e așa de simplu, n-ai nevoie de mine.
N-am spus că îmi face plăcere, doctore.
Cei din Prima Generație sunt prețuiți fiindcă sunt tineri, ăsta e criteriul?
Sau îi clasifici după intelect?
După aptitudini fizice sau constituție?
Fără disidenți, ferească sfântul!
Dacă vrei să dai raportul unei comisii peste trei luni, n-ai decât. Vom fi morți.
Până atunci deciziile o să le iau eu.
„Defecții”? Să-i lăsăm pe „defecți”?
Presupun că te referi la cei cu handicap fizic sau mintal.
Cred că e cea mai simplă decizie pentru tine.
Sigur…
dacă cineva nu vrea
sau nu poate să procreeze, categoric e „defect”.
Simplu, nu? Ori e albă, ori e neagră. Ori poți, ori nu poți.
Asta dacă nu cumva cea pe care o iubești e și ea defectă.
Știi că Pilcher n-ar lua-o. Nu-și poate îndeplini nobila datorie.
Ar lăsa-o să moară aici.
Dar poate că moartea ei n-ar fi atât de dureroasă.
Rebecca vrea să te vadă. A inventariat materialele de construcții
și a estimat la ce ne putem aștepta când ne trezim.
Grozav!
E totul bine?
- Ai găsit ceva? - Încă nu.
Kerry?
Sunt probleme cu capsulele.
Putem lua doar jumătate din oameni.
O să-i trieze chiar acum.
O să vorbesc cu el. Ar trebui să începem evacuarea, cum am plănuit.
La un moment dat ne oprim. Punem pază la intrarea în munte și gata.
Nu te dai în lături de la nimic, nu?
- La ce bun să le spunem? - Au dreptul la adevăr.
Pe cine a ajutat adevărul aici? E pe viață și pe moarte, doctore!
Nu vrea să ia „defecți”.
Așa a zis?
Am încercat să-i spun cât de prețioasă ești, dar știi cum e el.
Nu ascultă și pace, nu-i așa?
Te condamnă la moarte. Nu te poți resemna.
- Sigur voi găsi o soluție. - Elimină-l.
Nu pot.
Nu vreau.
Trista ironie din Wayward Pines. Ori mori de foame, ori ești mâncat de viu.
Mă iubește.
Pe Pilcher îl iubește mai mult.
Vor mai rămâne câteva fundații care să ne ajute cu dispunerea orașului.
Dar mai sunt o groază de alte variabile, ca schimbarea climei și evoluția aberilor.
Te simți bine, Jason?
Scuze.
Am multe pe cap.
Înțeleg.
Trebuie să-i aduci pe toți aici și să-i organizezi.
O mie de oameni nu se mută singuri.
Aud că ești însărcinată.
- Da, așa e. - E minunat, Rebecca.
E cea mai de preț contribuție pe care ne-o putem aduce, nu?
Una dintre ele. E importantă, dar nu cea mai importantă.
- Dar regulile… - Mai lasă regulile, Jason!
Nu-ți pune nimeni pistolul la tâmplă să faci ceva.
Uneori trebuie să faci ce te îndeamnă inima.
Așa e.
Ai dreptate.
- Termin și vin mai târziu. - Du-te acasă.
Măcar puțin. Să-l vezi, să-ți iei rămas- bun.
De la oraș.
Mulțumesc, Rebecca.
Îți mulțumesc că ai zămislit toate astea.
Și pentru că ești o cetățeană productivă.
Cu bine, Jason.
Spitalul vă mulțumește pentru generoasa donație.
Un spital public are multe necesități.
Vom discuta atribuirea numelui dv., dar acum ne lipsesc dotări esențiale.
Cum considerați dv.
- Dle doctor… - Vreau actele semnate!
Facem tot ce e necesar pentru a rezolva în seara asta.
Bine. Din câte știu, unii membri ai consiliului ar vrea…
Nu am timp!
Îmi pare rău.
Sunt presat de timp.
Am înțeles.
Dar mama lui ar vrea să vă cunoască.
Știu, dar vă asigur că nu va dura.
E tânără și renunță la tot, dle doctor.
Vrea doar să știe că-și lasă fiul pe mâini bune.
Doarme.
- Mă întorc mai târziu. - Nu, m-am trezit.
Bună seara.
Bună.
Sunt David.
Kerry.
Te simți bine?
Da.
Mă rog…
Probabil credeai că sunt mai tânăr.
Stai liniștită…
sunt doar implicat în…
Nu voi fi tatăl lui. Nu eu îl voi crește.
E un cuplu în Texas.
Sunt încântați.
Nu prea m-am gândit la asta.
Acum mă mir și eu, sinceră să fiu.
Probabil nu m-am gândit
decât la sarcină și la naștere.
Nu ești din Boise, nu?
Să văd dacă nimeresc. Din Omaha?
Missoula?
Sigur ai reprezentanțe auto sau de-astea.
Nu sunt din Boise.
- E prima dată când vin aici. - Norocul tău!
Eu sunt din Scotch Flats, e la vreo 50 km de aici.
Acolo m-am născut. E un oraș mic, nu cred c-ai auzit de el.
E doar un punct pe hartă. Dacă fugi, te găsesc ei.
Eu nu știu decât un orășel prin părțile astea.
Nancyville? Au și mall acolo.
Nu, altul.
Sper că nu te superi că întreb.
Cine e tatăl?
- Scuze. - Nu-i nimic.
Îl știu de când aveam șapte ani.
Dar nu-l cunoșteam cu adevărat.
Ți-a făcut rău?
Nu.
A încercat.
Și fratele meu vitreg și tata au încercat.
Dar nu i-am lăsat.
Stai calm, niciunul din ei nu e tatăl.
Om fi din Idaho, dar nu suntem așa bolnavi.
Nu te crampona de trecut, Kerry.
Nici să nu pomenim de el.
Contează că ești puternică.
Ești isteață, văd.
Am școala vieții, cum se zice.
N-aș zice că-s puternică. Dar știu să supraviețuiesc.
Nu știu dacă-s totuna.
Cei puternici supraviețuiesc.
Dar cei blânzi vor moșteni Pământul.
Cred că asta mai rămâne de văzut.
Să discutăm acum despre bani.
- Nu e nevoie să… - E important!
Cum ai de gând să îi cheltui?
Mă duc la Istanbul.
La Marele Bazar.
Să aud chemarea la rugăciune la Moscheea Albastră.
Sau în Bolivia, la câmpiile saline.
Unde picurii de ploaie se întorc în Pământ.
Dar mai întâi, la Paris.
- Doamne! Ai fost la Paris? - Da.
Am citit Proust. L-ai citit?
E cam plictisitor. Are 12 cărți
și descrie foarte amănunțit toate cele, dar, când îi iese,
e ca bucățica de prăjitură cu care a început totul.
- De madlenă. - Da!
A trebuit să caut, că nu știam ce e.
Dar apoi amintirile…
îl copleșesc.
De la o bucățică de madlenă.
Da.
Aș vrea și eu așa amintiri.
Să le înlocuiască pe ale mele.
Dar întâi am nevoie de o viață.
Poate o să ai.
Poate chiar o altă viață.
Sau poate n-o să mai plec din Idaho.
Trecutul te împovărează oriunde te-ai duce.
Orice ai face.
Nu poți fugi de el.
Nu-l poți schimba.
Voi fi mereu cea de acum.
Așa mi-a fost scris…
în cartea vieții.
Crede-mă, te poți schimba.
Poți avea o altă viață.
Nu cred.
CONFIDENȚIAL DOAR PENTRU PILCHER
CETĂȚEAN CLARKE, DAVID
CETĂȚEAN CAMPBELL, KERRY
INFORMAȚII CONFIDENȚIALE
NUME: Kerry Campbell
A născut la 27 august 2013 la spitalul din Boise
Ce?
Băiat, 3,4 kg
Transfer criogenic reușit
Nume: JASON HIGGINS
Bună!
Te simți bine?
Nu, deloc.
Situația e dificilă.
Dar avem o soluție.
Aberii se adună, dar ducem toată lumea în munte.
O să dormim.
O să fim toți în siguranță.
Jason, ce ai?
Nu-i vom putea lua pe toți.
Pot lua doar jumătate.
Nu le putem spune.
Trebuie să-i aducem pe cei aleși aici, în munte, cât mai repede.
Spune-mi ce-ți trebuie.
Mă bucur că se știe totul acum.
Nu mi-e deloc ușor.
Fiecare om…
Trebuie să aleg pe cine să las pradă unei sorți groaznice.
E cumplit.
Te iubesc.
Și eu.
Ești cea cu care pot împărtăși totul.
- Nu avem secrete, avem încredere deplină? - Da.
Întotdeauna.
De asta mă întreb de ce nu mi-ai spus.
Ce anume?
Că ai avut un copil.
- Dr. Yedlin a zis că poate mai bine… - Deci așa e!
Copilul a ajuns în Texas. S-a întâmplat acum 2000 de ani!
Pilcher m-a vrut! M-a considerat aparte, el m-a ales!
- Ce mi-ai mai ascuns? - Nimic!
- Cu ce m-ai mai mințit? - Cu nimic! Contează cine suntem acum!
Știi că a ajuns în Texas?
- Ce? - Știi sigur că a ajuns în Texas?
Ce tot spui? Ce te-a apucat?
- De unde știi? - Așa mi-a spus Pilcher!
Jason, ce e cu tine? Îți sunt alături în toate! Vorbește!
Trecutul te împovărează oriunde te-ai duce.
Orice ai face.
Nu poți fugi de el.
Nu-l poți schimba.
Voi fi mereu cea de acum.
Așa mi-a fost scris…
în cartea vieții.
Ea e.
E partenera puternică de care am nevoie.
Mă bucur să te cunosc.
Sunt Jason Higgins.
Bună, sunt Jason Higgins!
Kerry.
Kerry Campbell.
Sunt Jason Higgins.
Bună!
Mă bucur să te cunosc.
Unde sunt?
- S-a produs un accident la Chicago. - La Chicago?
Da, știu…
Îmi cer scuze.
Știu că e foarte derutant.
Dar o să înțelegi curând, crede-mă.
Scuze.
Scuze, de regulă nu fac asta.
Numai că…
Ești atât de frumoasă!
Am vrut să fiu primul pe care-l vezi când te trezești.
Ușurel, ai dormit ceva timp.
Cât?
Discutăm și asta. Avem timp.
Avem tot timpul din lume.
Spune-mi tot.
Bine, Kerry.
O să-ți spun tot. O să te învăț tot!
O să fie bine de-acum.
Ești în siguranță.
Și vei fi întotdeauna.
Crede-mă.
Liceul Walcott…
Te-au învățat bine acolo.
Subtitrarea: Adrian Bădițoiu